Samfunn+og+politikk

Samfunn og politikk
Namibia styres av en president som både leder regjeringen, er statens overhode og hærens øverstkommanderende. Både parlament og president velges for fem år av gangen. Namibisk politikk domineres nærmest totalt av den marxistiske frigjøringsbevegelsen South West African People’s Organisation (SWAPO), som kjempet mot det sørafrikanske apartheidstyret i landet fra 1966 til 1989. SWAPO har sittet med regjeringsmakten siden det første frie valget i 1989. Ved valgene i 1994 og 1999 fikk SWAPO to tredels flertall i nasjonalforsamlingen og kan derfor endre grunnloven uten støtte fra opposisjonen. I likhet med flere naboland i det sørlige Afrika sliter Namibia med å omfordele landområdene som ble eid av det hvite mindretallsstyret under kolonitiden. Landet er også hardt rammet av hiv/aids-epidemien, og har noen av de største inntektsforskjellene i hele verden.



Namibias tokammerparlament består av nasjonalrådet med 26 representanter, 2 fra hver av de regionale rådene, som blir valgt for seksårsperioder og nasjonalforsamlingen med 78 representanter. Seks av disse er valgt av presidenten og har ikke stemmerett. De 72 andre blir valgt av folket. Alle 78 sitter i fem år. Nasjonalforsamlingen er den lovgivende makten, mens nasjonalrådet har en mer rådgivende stilling.

Den dømmende makt er høyesterett, der medlemmer blir valgt av presidenten etter anbefaling fra den juridiske kommisjonen. Dette gjør at Montesquieus maktfordelingsprinsipp ikke fungerer fullt ut slik det skal, da det her ikke praktiseres et fullstendig stille mellom den utøvende makt, presidenten, og den lovgivende makt, høyesterett.

Namibias utvikling har siden frigjøringen i 1989 vært preget av stabilitet og vekst. Landet står imidlertid overfor store politiske og økonomiske utfordringer. Regjeringspartiet SWAPO får en stadig mer dominerende rolle, og landets utgifter overstiger inntektene. Et av landets største utfordringer er den store andelen av befolkningen som er HIV-smittet. Sammen med Botswana, Zimbabwe og Swaziland rangeres Namibia blant de land i verden som er hardest rammet av hiv/aids-epidemien. FN’s Human Development Report for Namibia anslo i 1999 at hver femte Namibier mellom 15 og 49 år er hiv-positive, og disse forventes å dø innen sju år. Hittil har myndighetene valgt å forholde seg relativt passive til hiv/aids-problemet.

Det er svært få alternative maktsentra til SWAPO i namibisk politikk. Namibia føyer seg dermed inn i rekken av nye afrikanske demokrati der det regjerende partiet innehar en svært dominerende posisjon. Utviklingen av en dominant partikultur blir stadig tydeligere. Presidentens stadig mer innflytelsesrike rolle og tilsidesetting av parlamentet i viktige spørsmål er et annet bekymringsfullt trekk ved Namibias demokratiske utvikling. Med en slik sentralisert makt i Namibia, vil det brede lag av befolkningen miste sin stemme/representasjon, og den utøvende makt kan styre landet til sin fordel. En av Norges fremste samfunnsforskere, Johan V. Galtung, peker nettopp på forholdet mellom en overordnet elite og folket i land som Namibia når han forklarer noe av grunnen til en stagnasjon i utvikling. Galtung peker på at den styrende eliten ikke har interesse av at situasjonen og strukturen i landet endres, og derfor vil de heller ikke politisk og økonomiske sett innføre tiltak som forbedrer situasjonen for innbyggerne i landet.

Presse og ytringsfrihet